דיעה קצת אחרת
אז אחרי כל הדיעות שאומרות שהבעל הוא הכרחי בלידה וכו' - אני רוצה להביע דעה קצת שונה. בעלי טיפוס מאוד חלש מבחינת דם והליכים רפואיים. כמה שהוא גדול וחזק - בקטעים של רפואה - הוא חלש ואומלל. כשהילדה חולה ויש לעבור איתה הליכים רפואיים קשים - הוא כמעט מתעלף (כשלקחו לה דם מהצוואר, כשעשינו לה ניקור מותני וכו'). תמיד זו אני שחזקה, מסכלת בדיוק מה עושים ושומרת על קור רוח. לצערי, בלידה הראשונה - לא ידענו שזה ישפיע עליו כל כך, והוא היה שותף לכל שלבי הלידה. בכלל מאוד קשה לבעלי לראות אותי סובלת. הוא מוכן למות מכאבים בעצמו - אבל לא לראות אותי סובלת. ילדתי לידה ראשונה ללא אפידורל. הכניסו לי אותו (כנראה) במקום הלא נכון והאפידורל הרדים לי רק חצי שמאל של הגוף. מכיוון שראיתי שזה לא משפיע עליי - בשלבים הממש כואבים של הלידה - הייתי ללא אפידורל בכלל. הסבל והכאב היו גדולים. דמעות בלתי נשלטות זלגו מעיניי, ובעלי - ליבו יצא אליי. ממש ראיתי את הכאב בעיניים שלו. כל הלידה חשבתי עליו כמה הוא מסכן, וכמה שקשה לו. הוא ניסה להקל - בליטופים וכו' - אבל הוא היה חיוור ואומלל אפילו יותר ממני. כשהילדה יצאה סופסוף - הוא אפילו לא הסתכל עליה - רצה רק לראות שאני בסדר ואני הייתי היחידה שעניינה אותו. רק אחרי שווידא שאני חיה (הוא אומר כל הזמן שהיתה לו הרגשה כל הלידה שמשהו נורא יקרה לי) הוא התפנה להסתכל ולהתפעל מהילדה. בלידה הבאה - אני לא יודעת אם הוא ילווה אותי לכל אורכה. אולי רק לקראת הסוף. 10 השעות שהיינו בחדר הלידה - התישו אותו נפשית וזו היתה אחת החוויות היותר קשות שהוא עבר בחייו.